Takács Károly
Árpád-kori csatornarendszerek kutatása a Rábaközben és a Kárpát-medence egyéb területein 

II. rész
Csatornák az Árpád-kor forrásaiban

A dolgozat első részében  elpusztult csatornarendszerek kutatásáról számoltunk be. A négy egymástól távoli területen vizsgált csatornahálózatok egyes szakaszait Árpád-kori határleírásokban említett objektumokkal lehetett azonosítani. Az Árpád-kori határleírások rekonstrukciója, valamint a régészeti eredmények arra  a következtetésre vezettek, hogy a vizsgált csatornák kora középkori eredetűek, és hogy egy meglehetősen összetett vízügyi feladatokat ellátó folyószabályozó rendszer emlékeiről van szó. Különféle megfontolások alapján azt is valószínűsíteni lehetett, hogy ebben az időszakban a Kárpát-medence minden alföldi-áradmányos területén  csatornarendszerek épültek. A csatornák a vizsgált oklevelekben az alábbi nevek alatt bukkantak fel: fossatum, árok, munimentum, rivulus. A továbbiakban ezeket a kifejezéseket tesszük vizsgálat tárgyává, áttekintve a kor írott emlékeit. 
A munimentum szó az árok szinonimájaként ismereteink szerint egyetlen oklevélben az 1086-ból való bakonybéli összeírásban szerepel, itt azonban több birtok határvonalán is megjelenik (DHA 250-255.). A Ponyvád falu határában említett munimentumok ugyanolyan összetett szerkezetű csatornáknak bizonyultak, mint amilyenekkel az ország más területein találkoztunk (lásd a dolgozat első részét). A fogalomhasználat egy oklevélen belüli koherenciáját figyelembe véve  arra következtethetünk, hogy az összeírásban szereplő többi munimentum is csatornákat takar.  A szó használatát jól magyarázza a kutatott csatornák sáncszerű szerkezete, mely a külső szemlélőt valamiféle “védműre” emlékeztethette. Mivel ugyanezeket az objektumokat az említett diploma magyarul ároknak nevezi, ezért a forráshelyre az árok terminus kapcsán alább még kitérünk. 
A latin rivulust hagyományszerűen érnek, pataknak fordítjuk.  A kifejezés használata mesterséges csatornákkal kapcsolatban messzire vezető problémát vet föl. Azt a problémát ugyanis, hogy az a megszámlálhatatlan ér, patak, folyó, rivus, rivulus, vena stb., amely középkori forrásainkban szerepel, sok esetben nem ember alkotta vízmederre vonatkozik-e. Két adatból persze nem szabad túlzott következtetéseket levonni, ám ezen adatok tanúságát más források is megerősítik. 1268-ban a Balaton melletti Nagyberek területén, határjárás során egy Yztizal nevű fluviust említenek; ugyanezt a fluviust az oklevél egy másik helyén viszont már fossatumnak írják (ÁÚO III. 185.). 1214-ben Piszkáros-ér, 1299-ben Radyk-pataka, 1332-ben Keskeny-ér és Kalnas-ér nevű fossatumokról, 1264-ben pedig Hódos-ér nevű fossaról hallunk. A latin fossa, fossatum megjelölések alapján mesterséges csatornákról lehet csak szó. A népnyelv tehát sok esetben nem különböztette meg a természetes és mesterséges eredetű medreket, inkább a funkció oldaláról közelített. A középkori oklevelekben szereplő erek, patakok, rivulusok vagy éppen rivusok, fluviusok, venak mögött ennélfogva ugyanúgy lehetnek mesterséges csatornák, mint természetes vízmedrek. Mivel azonban az esetek túlnyomó többségében semmiféle olyan kiegészítő információval nem rendelkezünk, amely elárulná, hogy valójában miről van szó, ezért ezek az adatok szempontunkból nem vizsgálhatók. 
Mindezek után rátérhetünk a  fossatum és árok terminusok vizsgálatára, amelyekkel jelentőségük miatt kicsit részletesebben kell foglalkoznunk. A  latin fossatum szó a forrásokban szintén gyakori fossa képzett alakja. A fossa a latin fodere (ásni) szóból ered. Ugyanebbe a szócsaládba tartozik a forrásokban jóval ritkábban előforduló fossata, fossura és fossatura is. A fossa, fossatum, fossata, fossura és fossatura szavak közt jelentéskülönbség nincs legfeljebb használati különbséget fedezhetünk fel. Mindez felbátorít bennünket arra, hogy a továbbiakban - az egyszerűség kedvéért - általában csak fossa-ról beszéljünk, beleértve ebbe a négy másik alakváltozatot is. A szó az Árpád-korban néhány esetben előfordul veremre, gödörre, kútra vonatkoztatva (DHA 250-255. 1086.; ÁÚO I. 74. 1176.; ÁÚO III. 194. 1268; CDES I. 152. 1211.), valamint sóbánya és földvár jelentésben is. A fossa középkorban használatos általános jelentése azonban: árok, azaz földbevájt hosszan elnyúló objektum, mesterséges meder. Így szerepel a legkorábbi latin magyar szójegyzékekben, a besztercei és a schlgli szójegyzékben (Szamota István 1894. 35.; Finály Henrik 1892. 20.), és az okleveles adatokban is szinte kizárólag ilyen értelemben bukkan fel, számos esetben a magyar árok szóval együtt ugyanarra az objektumra vonatkoztatva. (Alább csak az árok jelentésű fossa-kkal foglalkozunk.) 
Árok szavunk (a korai forrásokban következetesen aruk formában) tehát a fossa magyar megfelelője. Az oklevelekben szinte minden esetben fossa-nak vagy fossatumnak fordítják. A szó úgy tűnik a középkor óta jelentésmódosuláson ment át, mivel az Árpád-kori forrásokban nem találtunk olyan adatot, amelyben természeti képződményre használták volna, mint ahogy ez az újkorban szórványosan előfordul. Jelentésváltozás más szempontból is tetten érhető, ezzel azonban majd alább foglalkozunk. Mind a fossa, mind pedig az árok szót a kora középkorban szinte kizárólag határjárásokban említik, ezért a következőkben  ezt a forrástípust vesszük górcső alá. 
Az egyes falvak, birtokok határának írásbeli rögzítése, latin szóval reambulációja, Magyarországon az írás kialakulásával együtt jelent meg. Figyelemreméltó, hogy már a legkorábbi határjárásokban felbukkannak az említett terminusok, sőt a források mennyiségéhez képest éppen az államalapítást követő két évszázadban találkozunk velük a legnagyobb számban. Az 1000 és 1200 közötti időszakból összesen 115 határleírásról van tudomásunk, ebből 46-ban tűnik fel árok vagy fossa, tehát az összes forrás kereken negyven százalékában. Ha ehhez még hozzávesszük, hogy a határpontokat szempontunkból teljesen esetlegesen jelölték ki, akkor az a következtetés adódik, hogy az ország egész területén előforduló, mindenütt közönségesnek számító objektumokról van szó. A továbbiakban az államalapítást követő két évszázad árok-említéseit tekintjük át.
Időben  elsőként a pécsi püspökség 1009-re datált alapítólevelében bukkan fel egy Kőárok (Kwarok) nevű objektum (DHA 58.). A későbbi átiratokból ismert és kisebb interpolációktól nem mentes oklevél szövegének ezen része azonban 13. századi betoldás, amely azt a célt szolgálta, hogy a pécsi egyházmegye határa keletebbre tolódjék. 
Következő forrásunk a Szent István neve alatt kiállított pécsváradi oklevél, mely 13. századi hamisítvány ugyan, ám az újabb kutatás az alapítólevél minket érdeklő részét - a birtokok összeírását - Szent László korára, tehát a 11. század végére helyezi. Az oklevélben tizenkét határleírásban említenek árkot (Aruk); néhol csak egy, másutt kettő, három sőt négy árokról értesülünk. A rövid leírásokból is kiderül, hogy az arukok nagy távolságokon át vezetnek, hosszan határolják a falvakat, birtoktesteket. Több helyütt érzékelhető, hogy egymáshoz kapcsolódnak, valamiféle hálózatot alkotnak. Chovas birtok határán olyan árokról hallunk, amely a Dunába torkollik: “ ...a septemtrione Aruk usque ad Donouyz.”
Harmadikként említjük bár időben a legkorábbi adatokat szolgáltatja az eredetiben fennmaradt tihanyi alapítólevél, mely négy határjárásban négy (vagy öt) árkot (Aruk) szerepeltet(DHA 149-152.). A bizonytalanságot az okozza, hogy Fadd (Fotudi) határán említ egy bizonyos Aruk tue-t és mellette egy Aruk fee-t is. Nehéz eldönteni, hogy vajon ugyanazon árok tövéről és “fejéről” van-e szó. Megemlítendő, hogy Huluodi birtok határán egy árok szögletéről (angulum) értesülünk, mely két objektum összekapcsolódására utalhat. 
1061-ből való a szekszárdi apátság alapítólevele, mellyel a dolgozat első részében már foglalkoztunk Az oklevélből csak a halomi és a bátyai uradalom határleírása maradt fenn, de azok is 13. századi interpoláció gyanújával. A rekonstruált halomi határjárás során hét, a bátyai birtoktömb határvonalán két árkot (Aruk) említenek. A két bátyai árok közül az egyik a Dunából ágazik ki: “...unde rursus transseuntibus Donobium ad Arukteue...”. A másik árok pedig minden valószínűség szerint egy vízfolyáshoz, érhez kapcsolódik: “...unde per Aruk contra occidentem ad Celluter...” (DHA 168.) Mivel a halomi reambulációban szereplő árkok csatornáknak bizonyultak, így ugyanezt feltételezhetjük a bátya határán említett objektumokról is.
Felbukkan egy árok a 13. században interpolált százdi alapítólevélben is. A Szihalom határán szereplő objektum a leírás szerint az Eger patakkal találkozik, s vele szögletet képez, amit az oklevél Árokszegnek nevez: “...usque ad Arukscegui tendit ad angulum parve Egur et ad angulum Aruk...” Megjegyzendő, hogy ezt az adatot többen a Csörszárokkal azonosítják (Foltin János 1883. 86-87.; Balás Vilmos 1961. 104.). 
Jelentős forrás a garamszentbenedeki alapítólevél, amely ugyan erősen interpolált állapotban maradt ránk, ám a határleírások egy része, közöttük a minket érdeklő reambulációk, tartalmilag és formailag is 11. századi állapotokat tükröznek. Az oklevélben három határjárás során említenek árkot. Az egyik esetben egy halastó mellett szerepel szögletet képező árok (in angulo aruch), másutt - a Tisza parti Ság falu határán - egy ér és egy halastó között találkozunk árokkal. A harmadik esetben - az ugyancsak Tisza menti Pély mellett - egy hosszú, a birtok nagy részét határoló objektumról (aruch) értesülünk. 
Az 1086-os bakonybéli összeírásról tanulmányunk első részében, Ponyvád falu kapcsán már szót ejtettünk (DHA 250-255.). Az oklevélben Ponyvád mellett még további hét határleírásban említenek árkot (összesen körülbelül tizenötöt), amelyeket, mint már szó volt róla, latinul munimentumnak neveznek. A gyakran említett árokszögletek arra utalnak, hogy a többi falu határában is szabályos árokhálózatok léteztek. Ezen túlmenően egy helyütt arról értesülünk, hogy az árok a Körös folyóba torkollik: “...cadit in fluvium Kyris.” A fentebb kifejtett érvek alapján az oklevélben szereplő árkok mögött a csatornákat kell keresnünk.
Hosszabb szünet után 1177-ben III. Béla királynak az aradi káptalan részére kiadott oklevelében találkozunk árkokkal. Négy tiszántúli határleírásban összesen tizennégy fossata-t említenek. Az összeírás két helyen félreérthetetlenül fossata-k találkozásáról ír, egyértelművé téve, hogy ezen objektumok szabályos hálózatokat alkotnak a területen. Emellett itt is megfigyelhető az objektumok vizekhez való kapcsolódása. Egy fossata közvetlenül a Körös folyó mellett szerepel, míg egy másik - az ismeretlen Bodol falu környékén - a Bodol folyóból ágazik ki: “...per fossatam descendit usque ad aquam Bodol...”. 
1181-ben a cégényi monostor Tyukod falujának reambulációjában találkozunk árokkal, mely a leírás alapján egy tavat köthetett össze a Szamos folyóval: “...inde per mediam partem Kerekthow et per finem Arok usque Zamos...”.
Következő forrásunk Monoszló nembeli Makariás ispán birtokainak összeírása 1192-ből (DF 262 045.). Ebben a szondi uradalom határán egy fossatum és egy árok (Nogaruc) szerepel. A szondi uradalomhoz tartozó, de területileg vele össze nem függő Csereszt és Újlak határjárása során ugyancsak egy Nagyárok (Nogaroc) kerül elénk.
Végezetül a székesfehérvári keresztesek javainak 1193. évi megerősítő oklevelét kell megemlítenünk (ÓMO 52-61.). Az oklevél nyolc határleírásban összesen tizenkét árkot szerepeltet, közülük kettőt árok (ques arc, huce arc), a többit fossata néven. Kiemelendő Barc falu (ma Sárkeresztes), amelynek a határában öt fossata tűnik fel. Egy másik falu, a Duna menti Bivaly határleírásában a Duna szigetén említenek fossata-t. A Bodrog megyei Halász határán pedig a Duna és egy halastó között találunk árkot (fossata Dolosa). 
A 13. század rohamosan növekvő forrásanyagában természetesen továbbra is megtaláljuk az említett kifejezéseket a tárgyalt jelentésben. Ebben az időszakban  a magyar árok szó helyét szinte teljesen  átveszi a latin fossa. Az árok jelentésű latin terminus, amely  hiteles - bár csak átírásokban ránk maradt - oklevélben először 1177-ben bukkan fel, a 13. századra szinte teljesen kiszorította magyar megfelelőjét (Borsa Iván 1962. 213-217.). Az átmenet jellemző példái a 12. századvégi oklevelek, az 1192. évi szondi határleírás és a fehérvári keresztesek javainak 1193-ból való összeírása, melyekben  egyaránt előfordul az árok és a fossata, fossatum szó  (DF 262 045.; ÓMO 52-61.). Itt kell megemlíteni az 1211. évi tihanyi összeírást, amelyben következetesen fossa-kat találunk ott, ahol 1055-ben még árkokról (aruk) olvashattunk (DHA 149.; PRT X. 502-516.). Az árok szóval az 1200-as években már csak elszórtan találkozunk, és ugyanez a tendencia folytatódik a következő évszázadokban is, amikor a terminus már szinte kizárólag tulajdonnévi értelemben kerül lejegyzésre.  Meg kell jegyeznünk, hogy a késő középkori határleírásokban, a források mennyiségéhez mérten sokkal kevesebb a fossa-(árok)-említés, mint az Árpád-korban, főként a 11-12. században. 
Az első részben tárgyalt eredmények alapján a határleírásokban szereplő árkok egy részének rendeltetése bizonyosan a vízvezetés volt. Kérdés azonban, hogy ezek a tapasztalatok mennyire általánosíthatóak, azaz az okleveles árok-említések mögött milyen arányban lehetnek vízvezető csatornák. Ahhoz, hogy igazán megalapozott következtetésre jussunk magukat a forrásokat kell vallatóra fogni. 
Az árkokkal kapcsolatban közvetlenül funkcióra való utalást alig találunk az oklevelekben, hiszen a határleírások célja szempontjából ennek nem volt jelentősége; így általában csak közvetett információkra hagyatkozhatunk. Néhány esetben a fossa, fossatum kifejezések katonai-védelmi szerepű sáncárkokra (árok-töltés kombinációkra), városokat vagy - bár ez esetben nem határleírásból származó adatokról van szó - várakat övező (vizes-) árkokra, szőlőt kerítő árkokra vagy malomcsatornákra vonatkoztak az oklevelekben. A határjárásokban szereplő árkok túlnyomó többségének azonban bizonyosan nem ilyen funkciója volt, hiszen  mint láttuk szerte az országban előforduló és a falvak határában többnyire nagy távolságokon át húzódó objektumokról van szó. Gyakran előfordul, hogy egy-egy árok valamely égtáj felől a falu határvonalát teljes hosszában követi. Azonkívül a forrásokban számos esetben találkozunk olyan leírásokkal, amelyek arra utalnak, hogy az adott területen nem szétszórt objektumokkal, hanem összefüggő árokhálózatokkal kell számolnunk. Az erre vonatkozó 11-12. századi adatokat fentebb már részletesen idéztük, így most csak a 13. századból  említünk néhány jellemző leírást. A tihanyi apátság Kolon birtokának 1211. évi határleírásában több egymáshoz kapcsolódó fossa-ról olvashatunk. Ugyanebben az oklevélben Fadd falu határán szintén összefüggő árokhálózatról írnak (PRT X. 509., 511.). Árkok összekapcsolódó hálózatára utal egy 1234-ből keltezett Heves megyei reambuláció, egy 1264-es Csepel-szigeti határleírás, valamint a Pest megyei Taksony és az Ipoly menti Tesmag falu 1270-es reambulációja (ÁÚO VI. 548.; MES I. 510.; ÁÚO XII. 141.; CD V/1. 202.). Ugyanerre következtethetünk az Esztergom megyei Szamárd 1292-es és a Duna mellett fekvő Daj birtok (Majosháza) 1300-ból való határjárása alapján (MES II. 322.; HO VII. 298.). 
A 11-12. századi adatok során végigtekintve láthattuk, hogy az objektumok gyakran tűnnek fel vizek környezetében és néhány esetben félreérthetetlenül le is írják, hogy az árkok vizekhez kapcsolódnak: folyókból, erekből, tavakból ágaznak ki. Ehhez hasonló leírásokkal 13. századi reambulációkban is gyakran találkozunk. Nézzünk néhány példát a teljesség igénye nélkül. 1214-ben az Ung megyei Kapos falu határában két fossatum egy pataktól indul. 1229-ben Szelepcsény mellett olyan fossatumról olvashatunk, amely a Zsitva folyóból ágazik ki, majd hosszan megy egy réten át A következő évből származik az a reambuláció, melyben egy a Hernád folyóba torkolló fossura a határpont. Hasonló leírással találkozunk egy 1249-es és egy 1252-es oklevélben; az első esetben  a bejárt határvonalat hosszan követő fossatum egy Ér nevezetű rivusba, az utóbbinál a Vág folyóba torkollik. Ennél korábbi az a határleírás, amelyben a Mura és a Lyboa  között említenek fossa-t, mely talán összekötötte a két folyót egymással. A Győr megyei Tét falu 1251-es határjárásában a Disznód (ma Csángota) értől kiinduló fossata kerül elénk. Ugyanebben az oklevélben a rábaközi Sárd víz (az újkorban Tákó-ér) mellett egy piscina gátjától vagy rekeszétől (clausura)  a Rába felé vezető fossata a határjel. 1256-ban a Sopron megyei Agyagos határán egy bizonyos régi fossatum a Répce folyóval volt kapcsolatban. Pozsega megyéből származik az az oklevél, melyben az Oziawicha patakig húzódó fossatumról írnak. A Fejér megyei Igar határjárása során egy réten keresztül a Burd folyóig haladó nagy fossatum az egyik határjel. Hasonló leírást olvashatunk 1272-ben az ócsai turjános területéről származó reambulációban, itt a fossatum  a Sár folyóba torkollik. 1268-ban  egy Végág nevű víz közvetlen közelében említenek hosszan húzódó fossatumot a Csallóközben. Pontosan nem datálható forrásból származik az a leírás, mely szerint egy a határvonalat nagy távolságon át követő régi fossatum a Dráva melletti Karasó folyóba torkollott. A Garam völgyében Zseliz környékén 1274-ben olyan fossatumról írnak, amely egy halastóba torkollott. 1270-ben az Ipoly, 1277-ben a Csázma, 1299-ben pedig a Palugya folyóból kiágazó fossatumról értesülünk. Ugyancsak 1299-ből származik az az oklevél, amelyben az ott szereplő fossatum egy tóba torkollik Márok határában. 
A felsorolt adatok kimondva-kimondatlanul az árkok vízügyi szerepét sugalmazzák. Ugyanakkor olyan oklevelek is ismeretesek, amelyekben a fossa-k és árkok egyértelműen vízvezető csatornaként jelennek meg. 1206-ból való a Nyitra megyei Negyed falu  határleírása, amelyben egy olyan fossatumot említenek, amelyen keresztül víz folyt a Caristis nevű piscinába egy másik halastóból. 1211-ben a mai Vágsellye határában egy fossatura-ról azt írják, hogy a Holt-Vágból vizet szállít a pannonhalmi apátság tavaiba. Hasonló leírást olvashatunk Lelesz falu határleírásában, amelyben az ott szereplő fossatum a Latorcából vezetett vizet a Myhan  tóba. Ugyancsak a Latorca mellékéről   származik az a forrásadat, amely szerint áradáskor egy fossatumon keresztül víz folyt a Mélymocsár nevű tóba (1264). A Vas megyei Csánig 1284-es határleírásában szereplő fossatum  szintén vizet szállított. 
Elmondhatjuk tehát, hogy ha a szövegek alapján valamilyen funkciót valószínűsíteni lehet, akkor az túlnyomórészt a vízvezetés. Tapasztalataink összevágnak az első részben leírt kutatásokkal, amelyekről emlékeztetőül csak annyit, hogy a vizsgált határleírásokban szereplő összes azonosítható árok (összetett funkciójú) vízvezető csatornának bizonyult. Talán nem rugaszkodunk messze a valóságtól azzal a megállapítással, hogy az Árpád-kori forrásokban szereplő árkok, fossa-k, fossatumok többségének vízügyi rendeltetése volt, tehát a terminusok mögött elsődlegesen csatornákat kell keresnünk. (Hozzá kell tenni, hogy ebbe a kategóriába nem értjük bele a pusztán malomhajtásra szolgáló s ennek megfelelően többnyire egészen rövid malomárkokat, amelyek viszonylag  könnyen azonosíthatók a forrásokban. Lásd a 14. jegyzetet.)
A határjárások során említett árkok szerepének meghatározásakor nem mehetünk el említés nélkül egy 12. századi külföldi forrásban szereplő megjegyzés mellett, amelyre történetíróink eddig kevés figyelmet fordítottak. Az írás szerzője nem kisebb személyiség mint Odo de Deogilo VII. Lajos francia király káplánja. Odo  a második keresztes hadjárat során járt Magyarországon és úti élményeit megörökítette. Leírásában kiemeli az ország vizekben való bőségét: a tavak, erek és vizenyős területek sokaságát, amelyeket nyáridőben földbeásott árkok (fossa) tesznek járhatóbbá. A forráshely nem vonatkozhat másra mint vízlevezető csatornákra, amelyek a kontextus alapján az egész országban megtalálhatók voltak, annak mintegy jellemző jegyét alkották. A fentiek alapján  aligha lehet kérdéses, hogy Odo de Deogilo fossái és korai határleírásaink árkai mögött többé-kevésbé ugyanazok az objektumok húzódnak meg. 
Összegezzük most már az eddig elmondottakat. Az Árpád-kor forrásaiban különféle terminusok alatt viszonylag gyakran bukkannak fel mesterséges csatornák. Láttuk, hogy a 11-12. századi határleírások negyven százalékában említenek árkot vagy fossa-t; s bár ezen adatok egy része biztosan nem vízvezető medret takar, ugyanakkor ebbe az arányba nem számíttattak bele az egyéb nevek alatt (rivus, fluvius, vena, ér stb.) feltűnő csatornák. Ezek az objektumok az ország minden részében felbukkannak, s arra lehet következtetni, hogy - legalábbis bizonyos területeken - összefüggő csatornahálózatot alkotnak. Eredményeink megerősítik tehát azt az elsődlegesen régészeti kutatásokra alapozott megállapítást, mely szerint a Kárpát-medence síkvidéki, folyóvölgyi tájain Árpád-házi királyaink alatt csatornarendszerek épültek és működtek.  A kora középkori csatornarendszerek azért kerülték el mindezidáig történészeink figyelmét, mert az objektumok olyan nevek alatt bukkannak fel a forrásokban, amelyek nem kifejezetten vagy ma már elsődlegesen nem csatorna jelentésűek. 
Végezetül fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az árok és a fossa terminusok “eredetileg” ugyanúgy mesterséges vízvezető meder jelentéssel bírtak, mint a latin canalis vagy a mai magyar csatorna szavak. Az árok török eredetű szó, amely a honfoglalás előtt került nyelvünkbe. Török etimonja az ariq vagy aruq szinte kizárólag öntözőcsatorna jelentésben ismert. A szó öntözőcsatorna, vizet vezető árok jelentésben továbbvándorolt a törökből az iráni, a finnugor, a mongol, a balkáni és a kaukázusi nyelvekbe. A török ariqból szabályosan keletkezett a magyar nyelv árok (aruk) szava (EtSz I. 141-142.; Bárczy Géza 1951.--; TESz I. 179., Ligeti Lajos 1986. 255.;). Az ariq szó szerepe különösen a fejlett közép-ázsiai öntözőkultúrákban volt jelentős.  Hasonló múltja van az árok latin megfelelőjének a fossa-nak is, amely az antikvitásban az öntöző és vízlevezető csatornák általánosan elterjedt megnevezése volt. Így nevezték az észak-afrikai provinciák, Egyiptom, Mezopotámia és a mediterrán területek öntöző létesítményeit, de természetesen az északi tartományok csatornáit is, amelyek elsősorban a Rhne, a Rajna és a Duna völgyében épültek. A fossa szó más jelentésben alig ismert (Ch. Daremberg-E. Saglio 1963. 1321-1332.). 
Minden arra utal tehát, hogy vizsgált terminusaink az Árpád-kori Magyarországon nagyjából ugyanabban a jelentésben éltek mint “szülőhazájukban”. Az árok lehetett a magyar nyelv ősi szava a mesterséges vízvezető mederre, s úgy tűnik a korai időkben többnyire csak ilyen jelentését ismerték, mai tág értelmét pedig csak később nyerte el. 
A fenti eredmények nagyban elősegítik néhány, eddig kevés figyelemre méltatott forráshely értelmezését. Az 1231. évi Aranybulla 28. cikkelye a világi és egyházi birtokosok népeit mentesíti bizonyos közmunkák  alól. A következő munkákról van szó: gyepűk vágása (secandas indagines), árkok ásása (fossata facienda), a királyi kertekben (hortos), épületekben vagy műhelyekben végzett munka. Mivel az Aranybulla országos problémákkal foglalkozik, így ez a rendelkezése is általános érvényű, az egész országra vonatkozik. Forrásunk nem szól a vár-és udvari szervezethez tartozó népekről. Teljesen valószínűtlen ugyanakkor, hogy  éppen a királyi birtokokon élőket nem vették igénybe a közmunkáknál. A hallgatás  csak azzal magyarázható, hogy ezek a népelemek továbbra sem kaptak mentességet. A forráshely alapján  a kora Árpád-korban  az alávetett népelemek jelentős mértékű közmunkára voltak kötelezve.     
Hogy a közmunka a 13. század első évtizedeiben valóban általános és a lakosság széles rétegeit jelentősen megterhelő kötelezettség volt, több más oklevél is tanúsítja, közülük kettőben bukkan fel ismét a fossa, illetve fossatum szó. 1209-ben a Hontpázmány nembeli Sebes ispánnak adományozott (zömében Pozsony vármegyei) birtokokon élőket mentesítette a király a fossatumok ásása (és a gyepűk vágása) alól. A heiligenkreutzi apátság 1229 körül szerkesztett hamis oklevelében lényegében ugyanezt olvashatjuk. Hasonló tartalommal valószínűleg több más oklevél is készült az 1231, tehát a közmunkák alóli mentességek általánossá tétele előtti évtizedekben, amelyek azonban nem maradtak ránk. 
Tekintve, hogy a kiváltságolásról szóló diplomák a 13. század első évtizedeiben születtek talán nem tévedünk nagyot, ha ezeket a munkákat visszavezetjük a 11. századig. Emellett szól Kálmán király I. törvénykönyvének 80. és 81. pontja, melyben arról rendelkeznek, hogy a mások földjeit művelő szabadok és hospesek csupán szabadságukért tartoznak dénárokat fizetni és ne kényszerítsék őket arra, hogy ezenfelül még más dénárokat is fizessenek valamely munkától való mentesség fejében (pro opere). A várnépektől (castellani) azonban mind munkaváltság fejében, mind szabadságuk élvezéséért szedjenek dénárokat (Závodszky Levente 1904. 194.). Az itt szereplő opus semmiképpen nem lehet földesúri munkajáradék, hiszen ahhoz a királynak nem volt köze, ehelyett elsősorban a 13. század eleji forrásokban (újra) feltűnő közmunkák jöhetnek szóba. Úgy látszik 1100 körül már pénzen megváltható volt a munkavégzés. Mindez arra utal, hogy ennél az időpontnál minimálisan is évtizedekkel korábbi intézményről van szó. Homályban marad viszont, hogy miért csak a várnépeket említi a törvény, mint akik opus-szal tartoznak. 
A kutatók érdeklődését ez idáig nem keltették fel a közmunkákra utaló adatok. Tagányi Károly volt az egyetlen, aki a puszta említésen túl némileg több figyelmet szentelt a kérdésnek. Egyik jegyzetében a közmunkák sorában említett árokásást határvédelmi objektumok készítéseként értelmezte, mivel az idézett oklevelekben az árkokat (fossa, fossatum) mindig a gyepűkkel együtt “formulaszerűen emlegetik” (Tagányi Károly 1916. 440. 1. jegyzet). Való igaz, hogy a gyepűvágás az összes közmunkákkal foglalkozó forrásban szerepel, az eddig említetteken túl még három másik oklevélben is felbukkan. Ugyanakkor Tagányi Károly nem vette figyelembe, hogy az Aranybullában az árokásás mellett nemcsak a gyepűvágás szerepel, hanem a királyi kertekben és műhelyekben végzett munkák is, amelyeknek pedig nem sok közük lehetett a határvédelemhez. Az a kérdés is felmerül, hogy a vizsgált forrásokban szereplő indago vajon csak és kizárólag  országgyepűt jelent-e, mint ahogy Tagányi   feltételezte. Ezzel kapcsolatban egy kis kitérőt kell tennünk. 
Közismert, hogy a latin indago szó magyar megfelelője a gyepű. A jelentésazonosságot számos oklevél tanúsítja, közülük időben a legkorábbi az egyik - imént idézett - közmunkák alól mentesítő diploma. Gyepű szavunk a 16. századtól kezdve gyakran felbukkan az írásos emlékekben. A kora újkori és újkori forrásokban szinte kivétel nélkül olyan kerítéseket, sövényeket értettek alatta, amelyekkel szőlőket, veteményes-és gyümölcsöskerteket, kaszálókat, irtásföldeket, stb. vettek körül, elsősorban a legelésző állatok elleni védelmül. Leggyakrabban tüskés élősövényeket alkalmaztak, amelyeket néha kisebb földhányással erősítettek (MNL II. 342.; MTSz I. 751.; EMSzT IV. 751-754.; ÚMT II. 741-742.; Paládi-Kovács Attila 1979. 120-121.) A gyepű ilyen értelme nem újkori fejlemény, már a 13. századból vannak rá adataink. 1245-ben egy Pápa melletti határjárás során tövises élősövényből álló gyepűt említenek (indagines spinarum: PRT VIII. 289.). 1289-ben Esztergom környékén a szőlők indago-ja került lejegyzésre (MES II. 248.). Ugyanilyen jelentése lehet a szónak akkor is, amikor valamely személy gyepűjéről írnak a források. Hasonló adatokat természetesen a középkor későbbi századaiból is ismerünk. 
A gyepű fogalmát tehát az Árpád-korban sem lehet az országgyepűkre korlátozni. Ennek a felismerésnek alapvető  jelentősége van a kor közmunkáinak értelmezésekor. Az idézett adatok fényében a tatárjárás előtti kiváltságlevelek indago-i mögött éppúgy  lehetnek a földműveléssel és állattartással összefüggő objektumok, kerítések, mint katonai funkciót ellátó határvédelmi gyepűk. 
Ha a gyepűk esetében sem egyértelmű a katonai-védelmi funkció, úgy ez még inkább igaz az árkokra. Bár mint láttuk van arra példa, hogy határvédelmi sáncokat neveznek fossatumnak, a fentebb kifejtett eredmények alapján az Aranybulla és a két másik idézett oklevél fossa-i, fossatumai mögött legnagyobb valószínűséggel mégis csatornákat, csatornarendszereket sejthetünk. Egyedül ezáltal válik érthetővé, hogy miért volt a közmunkák sorában hangsúlyosan szereplő árokásás a nem szabad társadalmi rétegeket szerte az országban általánosan és úgy tűnik súlyosan megterhelő kötelezettség. 
Az értelmezés révén magyarázatot kapunk az Árpád-kori vízépítések társadalmi hátterének kérdésére, az ugyanis nem lehet kétséges, hogy vízügyi rendszerek létrehozásához a korabeli viszonyok között nagy tömegek szervezett munkájára volt szükség. Az idézett források tálcán kínálják a megoldást. A közmunkák nyilvánvalóan a kora Árpád-kor jól ismert intézményei: a vár-és udvari szervezet irányítása alatt folytak. Erre vonatkozóan megerősítést jelent az 1209-es oklevél negotium castri kitétele, valamint a heiligenkreuzi monostor kiváltságlevelében Moson vár szereplése. 
Az előzmények után nem árt rövid pillantást vetnünk a királyi birtokok e két szervezeti formájára. A szakirodalomban sokan és sokszor foglalkoztak ezzel a kérdéssel, ennek ellenére ismereteink még sok tekintetben hiányosak. Néhány szóval tekintsük át amit már ma is tudunk és ami szempontunkból fontos:
a)	A királyi birtokok népeit várak és udvarok köré tízes és százas egységekből álló csoportokba szervezték. 
b)	A személyi függőségen alapuló tizedek és századok élén tizedesek (decuriones) és századosok (centuriones) álltak, akik számon tartották az alájuk beosztottakat, felügyeltek munkájukra, beszedték tőlük az adót, valamint alsóbbfokú közigazgatási és igazságszolgáltatási jogkörük volt. 
c)	A századosok felett álltak az ispánok és az udvarispánok (curialis comes). Az ispánoknak a várszervezetben egyéb - elsősorban katonai funkciójú - beosztottjait is ismerjük.
d)	A szórt fekvésű királyi birtokok a 11-12. században az ország területének nagyobb részét tették ki, így a rájuk épülő hierarchikus szervezetek lényegében az egész államterületet átfogták. 
E rövid összefoglalóból is kitűnik, hogy olyan szervezetekkel van dolgunk, amelyek az ország lakosságát bárhol, bármikor, bármilyen célra zökkenőmentesen mozgósíthatta. A várszerkezet és udvari szervezet nem csupán a kebelébe tartozó és azon kívüli népek közmunkájának megszervezését és ezáltal  csatornarendszerek megépítését és karbantartását biztosíthatta, hanem a vízügyi létesítmények üzemeltetésére, működtetésére is képes volt. 
A vizsgált  társadalmi struktúrák a 13. század folyamán bomlottak fel. A későbbi századokban az ország lakosságának ilyen mélységű és ennyire átfogó megszervezésével már nem találkozunk. Mindezek alapján kézenfekvőnek tűnik a következtetés: ha valamikor adottak voltak a társadalmi feltételek vízügyi rendszerek létrehozatalára Magyarországon, akkor az éppen az Árpád-kor korai szakasza. A Szent István-i berendezkedés felbomlásával a 13. század első évtizedeiben említett közmunkák is eltűnnek a szemünk elől. Árkok ásásáról, gyepűk vágásáról a középkor második felében ilyen kontextusban már nem hallunk. A királyi kertekben és épületekben végzett munka a liptói királyi népekkel kapcsolatban ugyan később is előfordul, ez azonban itt már földesúri munkajáradéknak tekinthető. (Szűcs Jenő 1981. 298-299.; Solymosi László 1998. 89.) A későbbiekben közmunkákról kizárólag várak (az új típusú kővárak) építése kapcsán szólnak a források (HO VI. 77. 1254; ÁÚO III. 129. 1266; CD VI/2. 248. 1300; AO II. 86. 1325). 
A társadalmi háttér megszűnésével a vízügyi munkálatoknak szükségszerűen abba kellett maradni. A csatornarendszerek pusztulásának kezdetét tehát - összhangban az objektumok régészeti datálásával - az 1200-as évek első felére tehetjük. Ez nem jelenti azt, hogy a csatornák egyik napról a másikra elpusztultak vagy működésképtelenné váltak és mindennemű vízügyi beavatkozás megszűnt az országban. A pusztulás folyamata nyilvánvalóan hosszú és területenként eltérő volt. Árkokkal a 14-15. századi  határjárásokban is találkozunk, bár - ahogy már említettük - a források mennyiségéhez képest sokkal kisebb arányban mint annak előtte. Számos esetben valószínűsíthető vagy igazolható ebben az időszakban is az árkok vízügyi szerepe; ezenkívül  csatornák (nemcsak malomcsatornák) építésére is vannak adataink. Ugyanakkor kellő társadalmi háttér, a munkálatokat nagy területen összehangolni tudó szervezetek hiányában ezek a beavatkozások semmiképpen nem lehettek nagyobb volumenűek és még kevésbé tervszerűen kivitelezettek. Az eddig felhozott adatok és érvek alapján a késő középkorban említett árkok (csatornák) jelentős részét a korábbi évszázadokból fennmaradt objektumnak tekintjük. A kérdés természetesen további beható kutatást igényel, mindaddig azonban, amíg új adatok nem merülnek fel a vizsgált csatornarendszerek épülését és működését a magyar állam első három évszázadára kell korlátoznunk.

Befejezés helyett

Ha egy mondatba akarnánk összesűríteni a fentebb leírtakat, akkor az valahogy így hangoznék: minden jel arra utal, hogy Magyarországon a középkor első felében teljeskörű szabályozást megvalósító vízügyi rendszerek léteztek, amelyek keretében az ország nagy területein öntözéses gazdálkodás és tógazdálkodás folyt. 
“A mezőgazdasági termelés színvonala szorosan összefügg a vízgazdálkodás színvonalával. Ez úgy is igaz, hogy a vízgazdálkodás színvonala jellemzi a termelőmunka színvonalát, a termelők felkészültségét. A régi, elpusztult nagy öntözések nyomai magas kultúráról, jó elméleti felkészültségről, magas termelési színvonalról tesznek bizonyságot. A fejlett vízgazdálkodás pusztulása mindig együttjárt az életszínvonal zuhanásával, a történelmi kultúrák pusztulásával.” (Oroszlány István 1966. 9.) Ezekkel a sorokkal kezdődik a magyar mezőgazdasági szakirodalom egyik alapműveként számon tartott írás. Hasonló megfogalmazást számtalant említhetnénk még, hiszen olyan közvetlenül belátható, axiomatikus megállapításokról van szó, amelyek a mindenkori mezőgazdaság talán leglényegesebb problémájára utalnak. Annyit tehetünk ehhez még hozzá, hogy Kárpát-medence belseje a világ azon részei közé tartozik, ahol valamifajta vízszabályozó rendszer léte vagy hiánya nem egyszerűen termelési probléma, hanem az egész élet talán legelemibb kérdése, hiszen a terület jelentős hányada folyóvizek áradásainak kitett vagy mocsaras.
Minden további történelmi vizsgálódás nélkül fel kell tételeznünk, hogy az Árpád-kori Magyarországot magas színvonalon álló, produktív földművelés és állattartás, valamint ennek megfelelően viszonylag magas népsűrűség jellemezte. Fel kell tételeznünk azt is, hogy a vízügyi rendszerek pusztulásának következtében (a környezeti viszonyok mélyreható megváltozásával szoros összefüggésben) a gazdálkodási formák egy kezdetlegesebb állapotba süllyedtek vissza és a visszaesés a népesség számában is megmutatkozott. 
Nincs szükség elmélyült Árpád-kori stúdiumokra annak felismeréséhez, hogy eredményeink feloldhatatlanul szemben állnak a magyar történettudomány témába vágó eddigi megállapításaival. A történeti irodalomban primitív legelőváltó gazdálkodásról, félnomád életmódról, sőt, egyes helyeken  nomád pásztorkodásról olvashatunk. A számos ponton eltérő vélemények megegyeznek abban, hogy Magyarországon 11-12. században még csak a földművelés csíráiról lehet beszélni és a rendkívül kezdetleges gazdálkodásnak megfelelően gyér népességgel, Európa más területeihez képest (is) alacsony népsűrűséggel kell számolnunk. 
Közismert, hogy a korszak írott forrásokban nagyon szegény. A rendelkezésre álló szűkös forrásanyag kevés igazán megalapozott történeti következtetést tesz lehetővé. Mindenekelőtt azok a történeti rekonstrukciók nélkülözik a szilárd alapokat, amelyek az Árpád-kor mindennapi életére, gazdálkodására és népességére vonatkoznak. A feltevések ingatagságát az imént röviden idézett véleménykülönbségek is mutatják. Az elmaradott és gyéren lakott Magyarország-kép eredete nem a forrásokra megy vissza, hanem azokra az evolucionista indíttatású prekoncepciókra, amelyek a magyar középkorkutatást kezdettől fogva végigkísérik. Itt nem lehet feladatunk e több önálló tanulmányra érdemes kérdés boncolgatása, mindössze néhány olyan jelenségre és forrásadatra szeretnénk rámutatni, amelyek  nehezen illeszthetők bele az elfogadott sémákba. 
A magyarság településterülete a korai századokban köztudottan a Kárpát-medence belső alföldi és dombvidéki tájaira szorítkozott, a hegyes-erdős peremvidékek benépesítése pedig csak a 13. században kezdődött el. Ha a 11-12. századi magyar állam lakott területeinek térképét rávetítjük Európa atlaszára, egy meglehetősen kicsi és a kor birodalmai között alig feltűnő foltot kapunk eredményül. Mi a magyarázata annak, hogy ez a mindössze 180-200 ezer négyzetkilométer benépesített területtel rendelkező - és a hagyományos szemlélet szerint még itt is gyéren lakott és fejletlen - ország teljesen egyenrangú félként mutatkozik a korszak nagyhatalmaival szemben? (Lásd dinasztikus kapcsolatok, lásd háborúk.) Hozzá kell tenni, hogy az ország politikai tekintélyét és katonai erejét az ismert események mellett egykorú külföldi források is megerősítik.  Csodálkozásunkat tovább növeli a tény, hogy Európának olyan régiójáról van szó, amelynek jelentős része - az eddigi felfogás szerint - állandó vízáradások és kiterjedt mocsarak uralma alatt áll. Talán nem tévedünk nagyot, ha az említett jelenség okait a közismert magyar  virtus helyett mélyebben, a gazdasági és társadalmi viszonyokban keressük.
Történettudományunk mindmáig adós azoknak a korabeli külföldi híradásoknak a magyarázatával, amelyek Magyarországot a különféle földi javakkal: növényi és állati termékekkel a legjobban ellátott országok közé sorolják. A leírások három különböző kultúrkörből érkezett szerzőktől származnak, ami kizárja, hogy minden reális alapot nélkülöző toposzokról lenne szó. Tanácsos volna az idézett forráshelyekre való fokozottabb odafigyelés, hiszen ahol anyagi javak bősége van, ott megfelelő színvonalú termelési eljárásoknak is kell lenni. Továbbá az sem lehet kérdéses, hogy egy terület lélekszáma a preindusztriális korban szoros összefüggésben van az ugyanott előállított mezőgazdasági termékek  mennyiségével és minőségével. 
Az elfogadott keretekbe nehezen illeszkedő adatokat még hosszan sorolhatnánk, ez azonban reményeink szerint majd egy másik tanulmány tárgya lesz. Az Árpád-kori Magyarország hatalmi állására és gazdasági potenciáljára vonatkozó források egymást erősítik és érzékelhetően összhangban vannak az egykori vízgazdálkodási szisztéma létéből levonható következtetésekkel. Ugyanakkor komoly kérdőjelekkel látják el a hagyományos történeti felfogást. Úgy véljük, az előadottak fényében felül kell vizsgálni az említett koncepciókat és új alapokra kell helyezni az ország kora középkori gazdaság-, népesség- és környezettörténetének kutatását, továbbá a tárgyalt szempont alapján némiképp át kell értékelni a korszak állam-és társadalomszervezetéről alkotott képzeteinket is.  Az idézett történeti problémák megoldásához vezérfonalat jelenthetnek az elpusztult vízügyi rendszer emlékei. 
Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a csatornarendszerek feltárása még éppen  csak elkezdődött, s ami eddig előkerült nem egyéb mint egy hatalmas tabló néhány apró töredéke. Ezek a vizsgálatok a régészeti kutatásnak egészen új irányát jelentik, amelyek ha tovább folytatódnak több tudósgenerációnak fognak munkát adni a jövőben. Az Árpád-kor vízügyi rendszerének széleskörű felkutatása és interdiszciplináris vizsgálata révén  nagy lépéseket tehetünk előre a Kárpát-medence múltjának megismerésében.

Források

AO: Anjou-kori okmánytár I-VII. Szerk.: Nagy Imre-Nagy Gyula, Budapest 1878-1920.
ÁÚO: Wenzel Gusztáv: Árpád-kori új okmánytár I-XII. Pest-Budapest 1860-1874.
Borsa Iván 1962: III. Béla 1177. évi könyvalakú privilégiuma az aradi káptalan számára. Levéltári Közlemények (13.) 211-219.
O. G. Borsakov - A. L. Mongajt 1985: Abu-Hamid al-Garnáti utazása Kelet-és Közép-Európában. 1131-1153. Ford.: Iványi Tamás, Budapest 
BTOE: Budapest történetének okleveles emlékei I. (1148-1301) Csánki Dezső gyűjtését kiegészítette és sajtó alá rendezte Gárdonyi Albert. Budapest 1936.
CD: Georgius Fejér: Codex diplomaticus Hungariae ecclesiasticus ac civilis I-XI. Budae 1829-1844.
CDES: Codex diplomaticus et epistolaris Slovaciae I-II. Ed.: Richard Marsina. Bratislavae 1971-1987.
CFH: Albinus Franciscus Gombos: Catalogus fontium historiae Hungaricae aevo ducum et regum ex stirpe Arpad descendentium ab anno Christi DCCC usque ad annum MCCCI. I-III. Budapestini 1937-1938.
DHA: Diplomata Hungariae Antiquissima I. (1000-1131) Edendo operi praefuit Georgius Györffy. Budapestini  1992.
DF: Magyar Országos Levéltár. Diplomatikai Fényképgyűjtemény
DL: Magyar Országos Levéltár. Diplomatikai Gyűjtemény
EFHH: Enchiridion fontium historiae Hungarorum. (szerk.) Marczali Henrik, Budapest 1901.
HO: Hazai Ománytár (Codex diplomaticus patrius) I-VIII. Győr-Budapest 1865-1891.
MES: Monumenta ecclesie Strigoniensis I-II. Ed.: Ferdinandus Knauz, Strigonii 1874-1882.
MGH. SS.: Monumenta Germaniae historica inde ab anno Christi quingentesimo usque ad annum millesimum et quingentesimum, auspiciis Societatis aperiendis fontibus rerum Germanicarum Medii Aevi. Ed.: Georgius Heinricus Pertz,. Scriptorum. Tomus XII. Hannoverae 1856.
MGH. SS. N.S.: Monumenta Germaniae historica...(mint fentebb) Nova series. Tomus II. Die Chronik der Böhmen des Cosmas von Prag. Herausgegeben von Bertold Bretholz, Berlin 1955. 
ÁMTBF: Az Árpád-kori magyar történet bizánci forrásai. Második kiadás. Budapest  1988. 
ÓMO: Ó-magyar olvasókönyv. Összeállította: Jakubovich Emil-Pais Dezső. Pécs 1929.
PRT: A pannonhalmi Szent-Benedek-rend története I-XII. (szerk.) Erdélyi László-Sörös Pongrác. Budapest 1902-1916.
RA: Az Árpád-házi királyok okleveleinek kritikai jegyzéke I-II. (szerk.) Szentpétery Imre-Borsa Iván. Budapest 1923-1987.
Sopron: Sopron vármegye története. Oklevéltár. (szerk.) Nagy Imre. Sopron 1889-1891.
SRH: Scriptores rerum Hungaricarum tempore ducum regumque stirpis Arpadiane I-II. Edendo operi prefuit Emericus Szentpétery. Budapestini 1937-1938.
UB: Hans Wagner - Irmtraut Lindeck-Pozza: Urkundenbuch des Burgenlandes und der angrenzenden Gebiete der Comitate Wieselburg, Ödenburg und Eisenburg I-IV. Graz-Köln-Wien 1955-1985.
Závodszky 1904.: Závodszky Levente: A Szent István, Szent László és Kálmán korabeli törvények és zsinati határozatok forrásai. (Függelék: A törvények szövege.) Budapest
Zichy O.: A zichi és vásonkeői gróf Zichy család idősb ágának okmánytára I-XII. (szerk.) Nagy Iván, Nagy Imre, Véghely Dezső, Kammerer Ernő, Lukcsics Pál, Budapest 1872-1931. 

Irodalom

Balás Vilmos 1962: Az alföldi hosszanti földsáncok. Régészeti Füzetek. Ser. II. 9. sz. 
Bárczi Géza 1951: A tihanyi apátság alapítólevele mint nyelvi emlék. Budapest
Ch. Daremberg-E. Saglio 1963: Dictionnaire des Antiquites Greques et Romaines IV. Graz
EMSzT: Erdélyi magyar szótörténeti tár ?. Bukarest, ?
EtSz: Gombocz Zoltán-Melich János: Magyar Etymológiai Szótár I. Budapest 1914-1930.
Finály Henrik 1892: A Besztercei Szószedet. Latin-magyar nyelvemlék a XV. századból. Budapest
Fodor Ferenc 1936: Adatok a magyar gyepűk földrajzához. Hadtörténelmi Közlemények 37. (1936)  ?
Foltin János 1883: A Zázty-i apátság XI. századi alapító oklevelének alapító oklevelének taglalata s ismeretlen helyének meghatározása. Eger
Györffy György 1963-1998: Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza I-IV. Budapest
Györffy György 1953: A szávaszentdemeteri görög monostor XII. századi birtokösszeírása.II. A Magyar Tudományos Akadémia Társadalmi-Történeti Osztályának Közleményei 3. 69-104.
Györffy György 1958: A magyar nemzetségtől a vármegyéig, a törzstől az országig I-II. Századok (92.) 12-87, 565-615.
Györffy György 1973: A tízes és  százas szervezet. A Magyar Tudományos Akadémia Filozófiai és Történettudományi Osztályának Közleményei (22.) 57-64. 
Holub Józyef 1938: A királyi vármegyék eredete. In.: Emlékkönyv Szent István halálának kilencszázadik évfordulóján II. (szerk.) Serédi Jusztinián, Budapest 1938. 71-106.
Kristó Gyula 1988: A vármegyék kialakulása Magyarországon. Budapest 1988.
Kristó Gyula-Makk Ferenc-Szegfű László 1973: Szempontok és adatok a korai magyar határvédelem kérdéséhez. Hadtörténeti Közlemények  ? 639-660.
Karácsonyi János 1901: Halavány vonások hazánk Szent István kori határairól. Századok ? 1039-1058.
Kiss Gábor-Tóth Endre 1987: A vasvári “Római sánc” és a “Katonák útja” időrendje és értelmezése (Adatok a korai magyar gyepűrendszer topográfiájához I.) Communicationes Archaeologicae Hungariae. 101-137.
Kring Miklós 1934: A magyar államhatár kialakulásáról. Budapest 1934. (Különlenyomat a bécsi gróf Klebelsberg Kuno Magyar Történetkutató Intézet negyedik évkönyvéből)
Laszlovszky József 1986: “Dedi etiem terram, que adiacet circa aquam, que vocatur Tiza”. (Adatok az 1075-ös garamszentbenedeki oklevél helyneveinek lokalizálásához) Zounuk (1.) 9-24.
Lederer Emma: A feudalizmus kialakulása Magyarországon. Budapest
Lexicon latinitatis: Lexicon latinitatis medii aevi Hungariae. (A magyarországi középkori latinság szótára) Vol. V. Budapest 1999.
Ligeti Lajos 1986: A magyar nyelv török kapcsolatai a honfoglalás előtt és az Árpád-korban. Budapest
Méri István 1962: Az árkok szerepe Árpád-kori falvainkban. Archaeológiai Értesítő (89.) 211-218.
MNL: Magyar néprajzi lexikon II. Budapest 1979.
Molnár József 1959: A királyi megye katonai szervezete a tatárjárás korában. Hadtörténeti Közlemények (Új folyam) (6.) 222-252.
MTSz: Szinnyei József: Magyar tájszótár I-II. Budapest 1893-1901.
Okl. szótár: Szamota István-Zolnai Gyula: Magyar Oklevélszótár. (Pótlék a Magyar Nyelvtörténeti Szótárhoz.) Budapest 1902-1906.
Oroszlány István 1966: Vízgazdálkodás a mezőgazdaságban. Második ? kiadás. Budapest
Paládi-Kovács 1979: A magyar parasztság rétgazdálkodása. Budapest
Pesty Frigyes 1882: A magyarországi várispánságok története különösen a XIII. században. Budapest
Püspöki Nagy Péter 1989: Piacok és vásárok kezdetei Magyarországon 1000-1301. I. Bratislava
Solymosi László 1998: A földesúri járadékok új rendszere a 13. századi Magyarországon. Budapest
B. G. Shtepa - B. V. Andrianov - B. S. Maslov 1985: History of Irrigation and Drainage in the USSR.  New Delhi 
Szabó István 1969: A középkori magyar falu. Budapest
Szamota István 1894: A schlgli magyar szójegyzék. A XV. század első negyedéből. Budapest
Szentpétery Imre 1916: A borsmonostori apátság árpádkori oklevelei. Budapest
Szűcs Jenő 1981: Megosztott parasztság - egységesülő jobbágyság. A paraszti társadalom átalakulása a 13. században I-II. Századok (115.) 3-65., 263-319.
Tagányi Károly 1913: Gyepü és gyepüelve. Magyar Nyelv (9.) 97-104., 145-152., 201-206., 254-266.
Tagányi Károly 1916: Felelet dr.Erdélyi Lászlónak “Árpád-kori társadalomtörténetünk legkritikusabb kérdései”-re. Történeti Szemle (5.) 296-320., 409-448., 543-608.
TESz: A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára I-IV. Budapest, 1967-1984.
ÚMT: Új magyar tájszótár. ?
Zichy István 1923: A magyarság őstörténete és műveltsége a honfoglalásig (A magyar nyelvtudomány kézikönyve I. 5) Budapest
Zsoldos Attila 1999: A szent király szabadjai. Fejezetek a várjobbágyság történetéből (Társadalom-és művelődéstörténeti tanulmányok 26.) Budapest